Patriarkka
Hämeen Sanomat 22.9.2012
Ilkikurisen kirpeä
Patriarkka
![]() |
Kuva: Stefan Bremer |
Yhtä kaukana kuin näyttämöllä soiva Leonard Cohenin ja
Björkin musiikki ovat toisistaan, ovat suurten ikäluokkien edustajat ja heidän nelikymppiset
lapsensa. Laulun sanojakin tulkitaan eri tavoin, haluttuun suuntaan.
Kuilun reunalla huutelevat ihanteisiinsa uskoneet ja ne jo moneen kertaan
hukanneet eläkeikäiset, jotka kuvittelevat vielä olevansa vallankahva. Toisella
puolen ovat koviin arvoihin tottuneet nuoret aikuiset, joille idealismi on
vieras käsite.
Syytös on, että 60- ja 70-luvun nuoret rakensivat yhteiskuntaan
sellaisen koneiston, että heidän lastensa on siinä vaikea selvitä.
Mikrofoni vaatii erilaista
puhetekniikkaa
Näyttämöllä kaikki leikkautuu kaikkeen ja peilin eteen pannaan
jokainen. On kuin kamera kiertäisi alati tapahtumia kuvaten milloin sivusta,
edestä, takaa ja myös yläpuolelta. Koko näyttämö on suurta prismaa, joka pyörii,
leikkaa valojuovillaan julkeita vetoja.
Perinteisen teatterimuodon tuulettaminen ei tuota
tekotaiteellista kaaosta. Jokaisella siirrolla on tarkka motiivinsa.
Kaksoiskuvat ja monistuminen eri etäisyyksiltä tarjoavat
näkökulmia. Kaiken voi nähdä toisin, jotain jää aina yhdestä näkökulmasta
havaitsematta.
Päähenkilöiden, Heimon ja Virpin, elämässä kulkevat
rinnakkain suhteen alkuaika, lasten syntymät, Heimon poissaolo, Virpin väsymys.
Samassa kohtauksessa voidaan vierailla kummassakin ajassa.
Jokela ei halua tekstejään esitettävän perinteisen
teatteri-ilmaisun keinoin. Niinpä hän käyttää ohjauksessaan mikrofoneja, minkä
ansiosta voidaan tuottaa intiimiä dialogia.
Ratkaisu on ehdottoman raikas ja mahdollistaa pienet ja
hennot ilmaisut. Tämä vaatii kuitenkin taitoa puhua mikrofoniin. Paikoin puhe
on turhan suttuista.
Raatoja ja roskia
juhlapöydässä
Näytelmä alkaa Jarnon 40-vuotissyntymäpäiväjuhlilla, jossa
esitellään nuorempi sukupolvi. Sekin tosin pyöriskelee jo neljänkympin
kriisissään.
Toinen kuva asettuu Normandiaan. Siellä jo eläkepäiviä
viettämään asettuneen pariskunnan patriarkka Heimo haluaakin takaisin Suomeen,
ratkaisemaan jotain, vaikuttamaan.
Skypetys Jarnolle suoraan syntymäpäiväjuhliin paljastaa
vanhemmat-lapsi -suhteen, joka sykkii etäisyyttään. Juha Variksen Jarno on
uskottavasti ahdistuneen repaleinen.
Kun vietetään Normandian pariskunnan kotiinpaluujuhlaa,
räjähtää koko paletti käsiin. Poliittinen kähmintä, hyväveli-systeemi,
tasa-arvokeskustelu ja parisuhteiden ongelmallisuus vastuineen heitetään vasten
kasvoja. Suurennuslasin tarkastelulle ojentaa provosoivalla puheenvuorollaan erinomaisesti
miniää näyttelevä Kristiina Halttu.
Raimo Grönbergin Heimo ja hänen seksistisen liukassuinen
ystävänsä Kale (Juha Muje) joutuvat melkoiseen ryöpytykseen. 60-luvun
panokoneille ei armoa tihku.
Näytelmä ei anna ratkaisuja suuriin kysymyksiin. Se heittää
raatoja ja roskia katsottavaksi ja arvioitavaksi. Joitain liikahduksia
kuitenkin tapahtuu.
Kalen vaimo Anja (Kaija Pakarinen) ja Heimon vaimo Virpi
(Kirsi Wallasvaara) tekevät omat tärkeät siirtonsa. Aviomiehet siirtävät
lähinnä shakkinappuloitaan.
Erityisen ilakoivaa on Juha Mujeen roolityö niljakkeena.
Raimo Grönberg on vakuuttavan täysi itseriittoisuudessaan ja Kirsi Wallasvaara
koskettava herkkiä piirtoja vetäessään.
Komiikkaa syntyy joka taitteessa, kullekin katsojalle oman
ikänsä mukaan.
Pirjo Puukko
Kommentit
Lähetä kommentti